Title: Světlo naděje pro mne i pro tebe je
Author: BAF
Company: ČCE

Světlo naděje pro mne i pro tebe je ... aneb apoštolovo putování
I. scéna: Letnice
Ideálně zatemněný kostel, zhasnutá světla. Vpředu kostela ve výklenku je opona. Za ní sedí nebo stojí učedníci, vzadu je lampička (nebo svíčka na stole mezi herci), která nasvětluje siluety lidí, kteří hrají za oponou (stínové divadlo). Na oponě může být třeba petlice... (Sk 2), zprvu není jasné o koho jde... Na pozadí mohou být zvuky deště, bouřky... nebo nějaká dramatická hudba – během zvuků či hudby se scéna připravuje, pak chvíli hraje a po chvíli je pozvolna ztlumena, hudba ustupuje do pozadí, ozývají se zvuky herců za oponou.
Tomáš: | Naštvaně (bouchne do stolu): Mám toho už tak akorát... dva měsíce se dívat na tyhle čtyři stěny... Copak vy ještě stále věříte, že se zase vrátí?
Jan: | Utišuje Tomáše (stín ukazuje, jak mu sahá na rameno a naklání se k němu): Psst, víš, že tu všude číhají a kdyby nás kdokoliv zaslechl, přijdeme na místě o hlavu...
Tomáš: | Jestli se ještě deset minut budu dívat na tuhle oprejskanou zeď, tak přijdu o rozum! To se radši nechám setnout, než tady sedět a nechat si namlouvat, že se vrátí, že s námi bude jako dřív... že se zase konečně nebudeme bát... jsme jak děti... nedáme bez něj ani ránu...
Jan: | Opět se snaží Tomáše uklidnit: Řekl, ať čekáme, tak čekáme...
Tomáš: | Nic jsem ale neslyšel o tom, že bychom měli čekat za třema petlicema třeba i několik let... třeba na nás čeká v Galileji... jak dlouho ho to bude bavit?
Jakub: | Tomáši, ty jsi furt s něčim nespokojenej, to je příšerný. Můžeš se na chvíli uklidnit?
Tomáš: | Vy jste zase jako mouchy snězte si mě. Jen sedíte a civíte a dokud vám Petr nezavelí vystrčit čumák ze dveří, tak tu třeba shnijete... máte vůbec vlastní mozek?
Jakub: | On sám ho takto učinil. Ty to jen nedokážeš prostě překousnout, je to tvůj problém.

Tomáš:

No, jasně, když má někdo vlastní názor, tak má problém...
Fakt nechápu, jak jste přišli na to, že by si přál, abychom se dva měsíce klepali strachy za dveřma...

Petr: | Je zahalen v plášť, přes obličej má šátek, rychlými kroky se blíží dopředu. Zpoza lavice na něj vykoukne nějaký žebrák.

Žebrák:

Zpoza lavice natahuje po Petrovi ruku a volá naň: Proč máš tak na spěch? Ani nuzáka si nevšimneš... strach svírá tvé hrdlo a tvář si halíš do šátku... před kým se schováváš a co skrýváš...

Hlas deště a bouřky se zesiluje.

Petr: | Ani se neohlédne, zrychlí krok a ťuká na petlici...
Jan: | Lekne se a šeptem a rozčileně pronese k Tomášovi: ... vidíš, co jsi způsobil, někdo se nám dostal na stopu... teď můžeš ukázat svou statečnost a první si nechat setnout hlavu...
Tomáš: | Vy ustrašenci ustrašený... leze vám to na mozek... Zvedá se a jde otevřít... ještě než otevře dveře, zeptá se: Co tě přivádí člověče do tohoto domu?
Petr: | To jsem já Petr, pusť mě dovnitř, Tomáši.
Jakub: | Co blázníš, zapomněl jsi naše smluvené znamení? A zaťuká do stolu nějaký rytmus.

Petr:

Ve stínech je vidět, jak se apoštolé seskupí kolem Petra, dají hlavy do hromady...
Teď není čas na prkotiny! Byl jsem u chrámu a náhodou vyslechl hovor dvou farizeů, je to špatný... je to horší než o Velikonocích... chystají tajné plány... jde nám opravdu o život...

Tomáš: | No vida, tak jsme tu čekali na hromadnou smrt... dobrá sebevražda...
Petr: | Tomáši, teď není čas na hádky a rozbroje, musíme být jednotní!
Tomáš: | Chceš říct, musíš se mi podřídit a neopovažuj se mít vlastní názor?!
Petr: | Odkud bereš tu neustálou jistotu, že ti nikdo nedovoluje mít svůj názor? Odkud máš pořád tu potřebu se hádat?! Tomáši, vzpomeň „Dávám vám nové přikázání – navzájem se milujte, jako jsem já miloval vás. Podle toho všichni poznají, že jste moji učedníci...“
Tomáš: | Tak to je teď docela výhoda, ne? pochopil jsem dobře, že naopak chceme, aby nikdo nepoznal, že jsme Jeho učedníci...
Petr: | „Toho, kdo se ke mně přizná před lidmi, k tomu se i já přiznám před svým nebeským otcem.“
Tomáš: | Což o to, Jeho slova si pamatuješ dobře, ale co do činů je to už slabší, co?
Jan: | Tomáši, to už přeháníš...
Tomáš: | Může mi teda někdo vysvětlit, proč, když se máme k Němu přiznávat před lidmi, tak tu sedíme za petlicí a živáčka k sobě nepustíme? To má být jako evangelizace myší a pavouků? Svatej František by z nás měl fakt radost... ale nejsem si jistej, zda On z nás má radost... doufám, že to nevidí...
Petr: | Řek bych, že vidí...
Jakub: | Jak vidí?
Petr: | ... no prostě vidí...
Ozve se hukot větru... může zhasnout svíčka na stole nebo prostě světlo...  učedníci se ustrašeně ptají co to je, pak jsou ticho...
Jan: | ... cccco cco tto jjje....

Vítr se ztišuje, opět se objeví světlo - přes lampičku se nechají prosvítit oranžové plameny... Nebo může uprostřed hořet svíce, od ní si apoštolové zapalují malé čajové svíčky a dávají si je nad hlavu... zní hukot větru... chvíli necháme emotivně působit scénu...

Uličkami z boku kostela se scházejí lidé (mezi nimi i Pavel), mezi sebou se ptají, co to je za zvuk, co se to tu děje?
Středem kostela procházejí nejmenší děti (andělíčkové) s lucerničkou. Zastavují se před oponou... zde stojí až do skončení scény. Pak se přesunou dopředu před zpívající děti.

Petlice se otvírá, učedníci vycházejí (vypotácejí se) ven... První Jakub s Janem, pak Tomáš s Petrem. Stále může znít zvuk větru (ale musí přes něj být děti slyšet).

Jan:

Já se nebóojim, já se nebóojim!...
Jakube, dívej, já jdu ven, mezi lidi a nebojim se!

Tomáš: | Vychází v obětí s Petrem: Petře, On přišel, je tu s námi! On nás našel i za tou petlicí, vrátil nám svobodu!
Méd: | Jé, dívejte, jsou opilí!
Elamit: | No jo, na jeruzalémských vinicích dozrály hrozny a je z nich už mladé víno...
Parth: | No jo, mládí... také jsme ochutnávali v jejich věku mladé víno... to byly časy...

Petr:

Muži judští a všichni, kdo bydlíte v Jeruzalémě, poslouchejte pozorně, co vám chci oznámit. Tito muži nejsou opilí, jak se domníváte – vždyť je teprve devět hodin ráno.
Ale děje se to, co bylo řečeno ústy proroka Jóele:
Může předčítat z Bible: 
A stane se v posledních dnech, praví Bůh, sešlu svého Ducha na všechny lidi, synové vaši a vaše dcery budou mluvit v prorockém vytržení, vaši mládenci budou mít vidění a vaši starci budou mít sny.
 18 I na své služebníky a na své služebnice v oněch dnech sešlu svého Ducha, a budou prorokovat.
 19 A učiním divy nahoře na nebi a znamení dole na zemi: krev a oheň a oblaka dýmu.
 20 Slunce se obrátí v temnotu a měsíc se změní v krev, než přijde den Páně, velký a slavný;
 21 a každý, kdo vzývá jméno Páně, bude zachráněn.'
 22 Muži izraelští, slyšte tato slova: Ježíše Nazaretského Bůh potvrdil před vašimi zraky mocnými činy, divy a znameními, která mezi vámi skrze něho činil, jak sami víte.
 23 Bůh předem rozhodl, aby byl vydán, a vy jste ho rukou bezbožných přibili na kříž a zabili.
 24 Ale Bůh ho vzkřísil; vytrhl jej z bolestí smrti, a smrt ho nemohla udržet ve své moci.
 33 Ježíš byl vyvýšen na pravici Boží a přijal Ducha svatého, kterého Otec slíbil; nyní jej seslal na nás, jak to vidíte a slyšíte.
  36 Ať tedy všechen Izrael s jistotou ví, že toho Ježíše, kterého vy jste ukřižovali, učinil Bůh Pánem a Mesiášem."

Píseň: Jedno jsme v Duch Svatém (Svítá 119)

3. Budem též dělat spolu,
při sobě budem stát.
Budem též dělat spolu,
při sobě budem stát,
hájit chcem vždycky právo
a na pravdu při tom dbát. Ref.

4. Chválen buď, Otče v nebi,
dárce krás kolem nás.
Chválen buď, Kriste Synu,
vždyť tvůj kříž spasil nás.
Chválen buď, Duchu svatý,
v jednotu jsi spojil nás. Ref.

1. Jedno jsme v Duchu svatém,
všechny nás spojil Pán,
jedno jsme v Duchu svatém,
všechny nás spojil Pán,
ale též všechněm kolem
může může býti pokoj dán.

Ref: Křesťanům stále vládne 
lásky Pán, lásky Pán,
ano, křesťanům vládne lásky Pán.

2. Půjdem dál jeden s druhým,
budem jak jeden val.
Půjdem dál jeden s druhým, 
budem jak jeden val,
a tu zvědt „Přišel Ježíš“
chceme šířit všechněm dál. Ref.

II. scéna: Pronásledování
Vředu rabi a jeho žák, kteří studují Tóru.
Žák: | Myslíš, že se ještě někde drží pohromadě nebo se už rozprchli jak stádo ovcí bez pastýře?
Elimelek: | Ti? Zasměje se. Viděl jsi přece toho zbabělce, co na Velký pátek dělal, že neumí do pěti počítat a jméno Ježíš nikdy neslyšel? Proč asi? Protože se prostě bál... A to se mu mezi lidmi říká „skála“... Směje se ... dobrá skála... krapet drolivá...
Žák: | Tak myslíš, že už po nich nemusíme pátrat?

Elimelek:

Víš, Elimeleku, takovejch proroků už tady bylo. Vždycky se našelo pár šílenců, co mu to zbaštili i s naviákem, ale stačilo ho popravit a byl s těmi bludy konec. Jeho příznivci se rozprchli a už je nikdy nikdo neviděl. Lidi se až příliš bojej o svůj krk, než aby riskovali svůj život kvůli hlásání z prstu vycucanejch bludů...
A tenhle Ježíš, to bude to samý...

Žák: | Ale On byl něčím zvláštní... prostě jiný...
Elimelek: | Opovržlivě se směje: Snad jsi taky nenaletěl?
Žák: | Přece sis toho taky musel všimnout... při tom výslechu... byl jak nevinný beránek vedený na porážku... nehájil se, nikoho neobviňoval, situaci si neusnadňoval, jen pokorně mlčel a snášel tupení... tohle by přece normální člověk nedokázal... on byl prostě něčím opravdu zvláštní...

Elimelek:

Praští pěstí do stolu a zvedne se od Tóry: Tak už dost těch řečí! Jestli si chceš přidělat problémy, tak si jdi za těma ustrašenejma učedníkama, jestli chceš studovat Tóru a být dobrým Židem, tak drž zobák a vyvaruj se takovejch myšlenek – ty tě přivedou na scestí, kluku! Chceš snad ztratit celej svůj život jen kvůli jednomu týpkovi, co si hrál na pokornýho? 
Prostě zkoušej různý triky, jak lidi oblbnout... já nechápu, jak na to někdo tak učenej jak ty může vůbec skočit... takový divadlo...

Žák: | Sklopí poníženě hlavu a už nic neříká.
Pavel: | Udýchán přibíhá zezadu kostela uličkou: Elimeleku, já je viděl!!!
Elimelek: | Koho?
Pavel: | Těch dvanáct!
Elimelek: | Ale prosím tě, to se ti muselo zdát, vždyť ti už se jistě nedrží pohromadě, jsou rozprchlí jak stádo ovcí bez pastýře...
Pavel: | Na mou duši, Elimeleku, viděl jsem i toho jejich ... jak třikrát zapřel, a jak mu říkají „Skála“...

Elimelek:

Ušklíbne se: ... drolivá skála...
Myslíš Petra?

Pavel: | Ano, Petra.
Elimelek: | A kdes je viděl?
Pavel: | Šel jsem náhodou kolem hradeb na kraji Jeruzaléma, najednou slyším silný vítr, ale na obloze ani mráčku. Stromy stály jako přikované, ani lísteček se nehnul. Prak na cestě ležel, jako přilepený, nikde ani stopy po větru. Šel jsem za tím zvukem, až jsem přišel před starý schovaný dům v hradbách Jeruzaléma... a tam ... scházelo se tam množství lidí z různých zemí, pak jsem uviděl ty učedníky, vyšli zrovna ze svého domu a ten Petr měl takové děsivé kázání... říkal, že se vrátil!
Elimelek: | To se nebáli vystrčit čumák ze dveří?
Pavel: | Ne, ani trochu se nebáli, hlas měli pevný a odhodlaný.
Elimelek: | Zamyslí se: Ale říkal jsi, že většina byli cizinci, ne?
Pavel: | Ano, a to je na tom právě to nejzajímavější! Oni jim rozuměli, na vlastí oči jsem viděl, jak Petr se všemi mluví – on rozuměl jim a oni rozuměli jemu. Ale byli to lidé, kteří nemohli umět galigejsky! Nechápu to... Petr říkal, že je to tím, že On se vrátil!

Elimelek:

Nemožné! Je mrtvý. Mrtví jsou v hrobě, nemůžou se vrátit mezi živé!
Zase si něco vymysleli, zřejmě ochutnávali mladé víno a trochu to přehnali. Každopádně jsou v Jeruzalémě a měli bychom je co nejdříve zadržet, než začnou být nebezpeční a hlásat své bludy po celém Izraeli... to by nám tak chybělo... Odchází...

Žák: | Přijde mi to stejně zvláštní... na tom muži je něco divného, něco, co mi nehraje...
Pavel: | Na jakém muži, na Elimelekovi?
Žák: | Ušklíbne se: No, ten je celej zvláštní, hrozná palice... Ale myslel jsem toho Ježíše... Nic o něm nevíme, a přesto ho pronásledujeme... nenávidíme...

Pavel:

Přestaň vést tyhle řeči, moc dobře ho známe... prostě to byl lžiprorok, to stačí! 
Jdu k veleknězi... vyžádám si od něj pověření, abych ty, co se hlásí k Ježíši, mohl pronásledovat... Odchází a spíše zasněně pro sebe si povídá: Až se vrátím, nebude nám stačit vězení... budeme muset začít holt asi popravovat... sadisticky se směje a mne si ruce...

Žák: | Volá ještě na Saula: Saule! Nemůžeš přece lidi popravit jen kvůli tomu, že znají Ježíše...
Pavel: | Odsekne: ... to se uvidí ...

Píseň: Pronásledování (Na melodii písně Píseň o vyšinutém trpaslíkovi, Zpěvník Píseň o rose, str. 117)

2. Já nedovolím nikdy,
šířit takové bludy,
co matou naše lidi,
za to já svůj krk dám.

Seženu povolení,
na pronásledování
a vsadím do vězení
každého křesťana.

Své sluhy hned zavolám
a koně osedlat dám,
až povolení získám,
tak víru napravím. 

Do Damašku se vydám,
tam své špehy dávno mám,
křesťany pozavírám
právo tak učiním.

1. Nedivte se mi bratři, 
to k farizejské praxi,
už odedávna patří,
že všechno prozkoumá.
  
Nemůžu přece věřit,
že Bůh by se chtěl vtělit
ze ženy pak narodit,
a lidský život žít.

To přece není možné,
to není pro Něj vhodné,
vždyť je to nedůstojné,
to musí fáma být.

Že na kříž se dal přibít,
chtěl lidskou smrtí zemřít
a do hrobu pak pohřbít,
toť neslýchaná lež!

III. scéna: Pavlovo Obrácení

Po dozpívání písně opět v kostele zhasneme, necháme svítit jen některá světla, aby byla vidět alespoň trochu scéna. Ale je šero.
Pavel přijíždí na svém koni (klacek vpředu s hlavou koně) středem uličky. 
Vpředu na lavici je vztyčena cedule: „Damašek 3 km“). Jako záři použijeme halogenovou lampu, která Pavla ozáří z kruchty. Na kruchtě nahoře jsou instalovány reprobedny a mikrofon. Hlas Ježíše zazní přes reprobedny z mikrofonu. Může být též nahrán do notebooku a puštěn z počítače.

Pavel:

Vjíždí uličkou na koni, náhle je osvícen ostrým světlem a padá na zem. 
Z kruchty se ozývá hlas... Pavel si zakrývá oči pláštěm... Leží jako přikovaný k zemi.
Sluhové Pavla od něho poodstoupí a s otevřenými ústy zůstávají nehybně stát.

Hlas: | Saule, Saule, proč mne pronásleduješ?

Pavel:

Pomalu a ustrašeně natáčí hlavu zakrytou rukou k místu, odkud se ozývá hlas. 
Kdo jsi, Pane?

Z boční uličky pomalu přicházejí děti s lucerničkou... tiše zní hudba... děti zůstávají na scéně a odcházejí pak s Pavlem (jdou před ním)...
Hlas: | Já jsem Ježíš, kterého ty pronásleduješ. Vstaň, jdi do města, tam se dovíš, co máš dělat.
Pavel: | Pomalu a těžkopádně se zvedá ze země, vrávorá, mne si oči, zkouší se podívat, opět si mne oči...
Sluha 1: | Jsi v pořádku, pane?
Pavel: | Hmatá před sebe rukama, zakopne o svého koně...
Sluha 2: | Co se ti stalo, pane?
Sluha 1: | Vždyť vypadá jako slepý...
Sluha 2: | Saule, vidíš nás? Tady jsme...

Pavel:

Šmátrá rukama před sebou a snaží se jít dopředu (uličkou zpět z kostela)...

Sluhové k němu přiskočí a podpírají jej, odcházejí zpět uličkou z kostela...

... zní melodie...
IV. scéna: Ananiáš
Vpředu klečí Pavel a modlí se. Ananiáš přichází středem kostela, je mírně vypruzenej.

Ananiáš:

Mluví si pro sebe za pochodu kostelem, moc nespěchá: Dobrej vtip, prej misionář mezi národy... to jen ukazuje na to, jakej má Ježíš smysl pro humor, on byl vždycky originální... Saul, největší Jeruzalémská zrůda... bez milosti popraví každého, kdo řekne už jen (důrazně) „Ježí“... většího parchanta jsem neviděl... přivítejte apoštola Saula... apoštola Zrůdu... apoštola Parchanta... stejně to nepřežiju, už teď jsem mrtvej...
Zastaví se, podívá se ke kruchtě: No, jo, já vím, zase ti nevěřím. Sorry, už mlčím. Pokračuje k Saulovi...

Přiblíží se k Saulovi a položí mu ruce na hlavu a velmi formálně oddrmolí:
Saule, můj... nejde mu to z pusy ehm... můj (rychle oddrmolí) bratře, posílá mě k tobě Pán, ten který se ti zjevil na tvé cestě. Chce, abys opět viděl a byl naplněn Duchem Svatým. Kroutí hlavou a hluboce si povzdechne. Očistí si od sebe ruce – dílo je hotovo, chystá se odejít...

Pavel:

Promne si oči a obrátí svůj pohled k Ananiášovi: 
Děkuji ti, bratře.
Jsi Ananiáš?

Ananiáš: | Přikývne a obrátí se zpět k Pavlovi.
Pavel: | Měl jsem sen a v tom snu jsi ke mě přišel – úplně stejně jako teď...

Ananiáš:

Usměje se a povýšeně řekne: No, to si zvykneš, On občas takovýhle kulišárny dělá... Jednou to pro tebe bude úplně normální... 

Obrátí se k odchodu, pak se ale zarazí, cosi se v něm hne obrátí se k Pavlovi:

Vypadáš vyhladověle, přinesl jsem ti něco k jídlu. Z mošničky vytáhne chléb a podá jej Pavlovi.

Oba se posadí ke stolu a rozmlouvají spolu.

Pavel:

Děkuji ti, bratře.
Kousne hltavě do chleba... chvíli jej přežvykuje, pak polkne a zvědavě se Ananiáše vyptává...

Ananiáši, říkal jsi, že budu naplněn Duchem svatým... co to znamená?

Ananiáš: | Duch svatý je náš přímluvce – díky němu jsme spojeni s Ježíšem, je to Jeho Duch, díky němu je tu Ježíš stále s námi. Dějí se tu věci, které se mezi lidmi ještě nikdy neděli. V síle Ducha svatého můžeme v Ježíšově jménu uzdravovat lidi. Můžeme kázat a nemusíme se bát, že budeme plkat kraviny, protože Duch svatý nám dává do úst ta správná slova. Duch svatý nám dává odvahu, díky němu neznáme co je strach... nebojíme se smrti, protože víme, že Ježíš je Pánem i nad smrtí... Ježíš byl totiž vzkříšen, ale to se k tobě už doneslo, ne?
Pavel: | Ano, doneslo... v Jeruzalémě se ale o tom povídá, že to jsou babské tlachy. Že jen učedníci ukradli jeho mrtvolu a dělají, že byl vzkříšen...

Ananiáš:

Ano, to se povídá, velekněz podplatil vojáky, aby dosvědčili, že viděli učedníky, jak vláčí Ježíšovu mrtvolu z hrobu ven...
Pitomá fáma...
Ale co, pravda je nepodplatitelná...

Saul: | Ale jak víš, co je pravda?
Ananiáš: | Ježíše po jeho vzkříšení vidělo mnoho lidí, někteří s ním jedli, někteří dokonce vložili ruce do jeho ran. V hrobě zbyla plátna po jeho těle, byla neporušená, nepotrhaná... i Tomáš, a ten nevěří skoro ničemu, uvěřil, že Ježíš žije... víš, když se s Ježíšem znáš, tak prostě některý věci víš... to je těžký vysvětlit...
Pavel: | Myslím, že ti rozumím... přesně takovej pocit jsem měl na cestě do Damašku, když jsem ho viděl... měl jsem pocit, že mě zná snad tisíc let...
Ananiáš: | Přátelsky se usměje: ... zná...
Pavel: | A co je teď s Jeho učedníkama?

Ananiáš:

Víš, to je zajímavá historie.
Po Jeho ukřižování se asi dva měsíce ukrývali v jednom domě v hradbách Jeruzaléma, moc se báli... ale pak se stalo cosi zvláštního... jednoho dne slyšeli zvuk, jakoby se zvedal velmi silný vítr...

Pavel: | Přeruší Ananiáše: Znám ten zvuk, vím o čem mluvíš... co způsobilo ten vítr?
Ananiáš: | Udiveně: Jaktože víš o čem mluvím?
Pavel: | Na tom nezáleží, času je málo, povídej, bratře, kde se na obloze bez mráčku a mezi stromy bez hnutí vzal ten vítr?
Ananiáš: | První je zaražen, nadechuje se, že chce vědět, jak to Pavel ví, ale pak pokračuje ve vyprávění: Ten vítr, to byl právě Duch svatý... byl to ten den, kdy byl na zem seslán... od té doby je tu s námi, od té doby neznáme strach, od té doby se učedníci vydali do všech měst Izraele a káží evangelium, křtí lidi...

Pavel:

Přeruší Ananiáše: ... bratře, chci o Ježíši vědět víc... chci vědět víc o Jeho životě, co dělal a kázal... nic jsem o něm nevěděl, jen jsem ho nenáviděl a pronásledoval...
... kde začít?...

Ananiáš: | V Jerichu žije jeden člověk, kterému Ježíš změnil život... najdeš ho v domku u hlavní brány do města.

Píseň: Rozjasni svou tvář (Na melodii písně Rozjasni svou tvář – Calým srdcem I., 47)

1. ||: Rozjasni svou tvář  nad svým služebníkem,
v milosrdenství svém mě zachraň.:||
||: Hospodine, kéž nejsem zahanben, když Tě volám.:||
||: Stvoř mi srdce čisté, nepočítej hřích můj,
veď mě pro své jméno až k cíli.:||
||: Hospodine, teď vyznám: Pán jsi můj, v Tebe doufám.:||

2. ||: Mé oči byly slepé, neviděly tebe,
dej mým očím světlo, ať Tě vidí.:||
||: Teď vím Pane, že Ty jsi živý Bůh, Mesiáš.:||
||: Dal’s mým očím světlo, uzdravil’s mé nitro,
nyní už to vidím, Ty jsi Pán.:||
||: Hospodine, teď služebníkem Tvým já se stávám.:||

V. scéna: Zacheus

Kazatelna se promění v moruši. Na pravé straně u klavíru stojí celnice.
Na oponě jsou dveře... Vpředu u kamen je stolek a 2 židle. Z této pozice Pavel sleduje příběh Zachea (a později i další příběhy)

Pavel: | Přichází ke dveřím a zaťuká na ně.
Zacheus: | Otvírá malý muž (malé dítě): Buď zdráv, bratře. Co tě přivádí do mého domu?

Pavel:

Buď zdráv. Posílá mne Ananiáš, Ježíšův učedník z Damašku.
Rád bych slyšel tvůj příběh...

Zacheus:

Usměje se ... posaď se, povím ti jej...

Zacheus se přemístí do celnice.
Přichází zahalená žena.

Kampak, kampak?

Vdova: | Dobrý den, pane celník. Cestuji zdaleka, v Jerichu mám bratra.
Zacheus: | Ale, ale... to nemůžete takhle projít! Tady se platí, milostpaní!
Vdova: | Pane celník, jsem vdova, nemám ani denár...
Zacheus: | Jízlivě: To se patrně s bratrem nesetkáte... mne si ruce...
Pavel: | ... neudrží se... vstupuje do děje: Ale to přece nemůžete! Vždyť na vdovy musíme brát ohled! Té ženy se nemá kdo zastat... člověče, vy snad nemáte srdce! Může se Zacheem třeba i zatřást...
Zacheus: | Na Pavla nereaguje... pro jeho příběh tam Pavel neexistuje.
Vdova: | Pane, celník, mějte slitování, jen co se s bratrem setkám, on vám za mne vše dvojnásob splatí, bez bratra se však ani já sama neuživím, zemřu hlady já i mé děti...
Zacheus: | Takových tu už bylo, celnice není charita! Buď zaplaťte, nebo jděte jinam!
Vdova: | Utírá si slzy a obrací se zpět...

Pavel:

To přece nemůžeš... zemře hlady... 
Snaží se do situace vložil ale pozná, že se děj odehrává mimo něj... proto se smuten vrací zpět na svou židli.

Tamara:

Přibíhá do Jericha a provolává vesele:
Slyšte všichni, mladí i staří, ženy i děti... Do Jericha přichází Ježíš! Vyjděte všichni ze svých domů! Ježíš z Nazareta přichází k nám!

Zacheus:

Vztahuje po ní ruku, chce od ní peníze... Tamara mu ale utíká, chvíli zmateně postává, pak zavírá celnici:
Ježíš? Toho musím vidět! Jenže jsem malej... v davu mu uvidím možná nohy... á, už to mám ... moruše! ..  běží na kazatelnu – tedy moruši.

| Středem kostela přichází Ježíš a jeho učedníci...

Pavel:

Vstává ze židle:
Hele, tohle je Petr, toho jsem viděl o letnicích... Petře! Bratře... můžu se tě na něco zeptat... Žene se k Petrovi, tahá ho za rukáv, ale ani trochu s ním nepohne... Petr jde stále vpřed, nevnímaje při tom Pavla... Pavel si po chvíli povzdechne a vrací se zpět.

Ježíš: | Přichází pod moruši, zahledí se do koruny stromu...
Jakub: | K Janovi: Kam to kouká?

Jan:

Pohledem si odměřuje pohled Ježíšův:
Moruše... asi má chuť na morušinky... jsou dobrý...

Jakub: | Hujerovitě přiskočí k Ježíši: Mistře, máme ti natrhat ty morušinky hned nebo až po tvém velkolepém kázání...
Petr: | Chytí Jakuba zezadu za kapucu: Jakube, uklidni se, ty zas dřív jednáš než myslíš, co...
Ježíš: | Mluví k Zacheovi: Zachee, pojď rychle dolů, neboť dnes musím zůstat v tvém domě.
Zacheus: | Sestupuje z moruše...
Jakub: | Uštěpačně k Pertovi: Vidíš, má hlad, já jsem to říkal...
Petr: | Uštěpačně: No jistě, On vidí na prvním místě vždycky hlavně jídlo... kroutí hlavou ... ach Jakube, vždyť už Ho nějakej ten pátek přece znáš... snad už víš, že na prvním místě pro Ježíše stojí vždycky člověk...
Tomáš: | Známe toho pidimuže? Co je to zač? Já bych mu nevěřil ani za mák!
| Ježíš i učedníci vcházejí k Zacheovi do domu...
Tamara: | Jako vesnická drbna: Lidi, vidíte! On je hostem u toho prašivého zloděje Zachea! Doufám, že ho neokrade tak jako každého, s kým se kdy potkal! Jak je to možné, vždyť o něm říkali, že každého člověka zná a ví o něm všechno... to se teda docela seknul, jít k Zacheovi... Kroutí hlavou...

Petr:

No, možná právě proto, že toho hříšníka zná, je jeho hostem!
Lékaře nepotřebují zdraví, ale nemocní...

Z boku kostela pomalu přicházejí děti s lucerničkou ... děti zůstávají u Zachea...

Zacheus:

Přiběhne k Ježíši: Polovinu svého jmění, Pane, dávám chudým, a jestliže jsem někoho ošidil, nahradím mu to čtyřnásobně. 

... potichu zní hudba...

Ježíš:

Položí Zacheovi ruku na hlavu: Dnes přišlo spasení do tohoto domu; vždyť je to také syn Abrahamův. Neboť Syn člověka přišel, aby hledal a spasil, co zahynulo.

Ježíš a jeho učedníci odcházejí, spolu s nimi jdou i děti s lucerničkami...

Zacheus:

Ještě chvilku stojí se sklopenou hlavou, pak utichá hudba a Zacheus přichází k Pavlovi... mlčky usedá po jeho boku... chvíli oba mlčí, Zacheus se zadívá na Pavla... má skloněnou hlavu a je velmi smutný...

Bratře, zarmoutil tě můj příběh?

Pavel:

Chvíli mlčí, pak pozvolna pozvedne hlavu a podívá se na Zachea:
Zarmoutil mne můj příběh...
Tolik jsem se rozčiloval nad tvým jednáním... myslel jsem si, že já bych v životě tak nejednal... jsem pokrytec... dá si hlavu do dlaní a pláče...
... nechával jsem vraždit a zatýkat lidi... přerušuje ho Zacheus...

Zacheus:

Hladí ho po hlavě: Všichni žijeme stejný příběh... každý potřebuje zachránit... nermuť se, jsi zachráněn, a z toho se raduj!

Odmlčí se...

Bratře, znáš už můj příběh, co tě tu ještě drží... Vydej se do Betanie, tam najdeš uprostřed vesnice malý skromný domek, v něm bydlí muž, který se s Ježíšem znal velmi dobře, i on ti o Něm bude jistě mnoho vyprávět...

Píseň Žil kdysi v Jerichu celník (Hosana 1, píseň 277)

3. Když na stromě se dřív krčil, 
byl zvědav na zázrak,
teď rozpačitě však mlčí 
a přitom klopí zrak.
„Ó, Pane, zvu tě domů, 
i když jsem hříšný, vím...,
však co jsem dlužen komu, 
čtvernásob nahradím.“ Ref:

4. Však zástup pohoršen křičí, 
že je to rouhání,
což může ten starý hříšník 
se změnit pokáním,
A býti jeho hostem, 
toť podezřelá čest!
Leč otevřené srdce 
Ježíši vzácné jest. Ref:

1. Žil kdysi v Jerichu celník,
měl jméno Zacheus,
ten muž byl bohatý velmi,
měl ale malý vzrůst.
Byl směšný v očích lidí, 
takový trpaslík
a uměl dobře šidit, 
na to byl odborník.

Ref: Zachee, skoč dolů,
když tě volá Pán,
Zachee, skoč dolů,
je to On,
Zachee skoč dolů, 
když tě volá Pán
a otevři srdce i dům.

2. Že právě tudy jde Ježíš,
se nese městem křik,
i on podívat se věží 
a vleze si na fík.
Je listím ukryt zcela, 
však Ježíš vzhůru vzhléd
a na Zachea volá: 
„Chci s tebou večeřet!“ Ref:

VI. scéna: Marta a Marie
Vpředu sedí Marie, která si čte v Bibli, vzadu kmitá Marta.
Pavel: | Zaklepe na dveře.
Marta: | Vykoukne od plotny: Marie, jdeš otevřít?
Marie: | Nepřítomně: Ano, už běžím... Dál si však čte v Bibli...
Pavel: | Po chvíli opět zaťuká.

Marta:

Vykoukne, sundá zástěru. Ach jo, ty intelektuálové...
Jde otevřít.

Pavel: | Dobré odpoledne.
Marta: | Dobré odpoledne, kdo jste a co vás sem přivádí.
Pavel: | Jmenuji se Pavel, tedy dříve mi říkali Saul, ale teď už mi říkají jen Pavel, složitá historie... posílá mne sem celník z Jericha, Zacheus... hledám Ježíšovu cestu... prý tu má bydlet muž, který byl jeho přítelem...

Marta:

... tak to asi hledáte bratra, bohužel, je na rybách... od té doby co... rozhlédne se kolem, zda je někdo neslyší: ...víte co, pojďte raději dovnitř...
Vcházejí do domu.
Pavel si sedá...

Dáte si po té daleké cestě jistě něco k jídlu... přinesu vám víno, vodu a sušenky, jsou čerstvé, zrovna jsem je dopekla...

Až si Marie dočte kapitolu, určitě se vám bude věnovat, důrazně a trochu jízlivě k Marii: že Marie...

Marie: | Zahloubaní do textu, vůbec si nevšimne návštěvy: ... věděla jsi, Marto, že už u Izaiáše se píše o Ježíši?...
Marta: | Vrátí se k Marii, rukama jí zvedne hlavu: Nerada to dělám, sestřičko, ale máme (důrazně) náv-ště-vu!

Marie:

Celá popletená a polekaná: ... ach, promiňte, pane, vůbec jsem si nevšimla, že by někdo vešel do našeho domu...
Klepal jste?
Pavel je rozpačitý.

Marta: | Vykloní se a s úsměvem si přisadí: ... dvakrát... dvakrát, sestřičko...
Marie: | Zahanbeně: Promiň, sestřičko, promiňte pane... ehm...
Pavel: | Podává Marii ruku: Pavel, Pavel z Tarzu.

Marie:

... promiňte, pane Pavle.
Víte, od té doby co... zarazí se... podívá se tázavě na Martu, zda může otevřeně mluvit...

Marta: | ... Pan Pavel přišel hledat Ježíšovu cestu, přišel za Lazarem, ale myslím, že ty o Mistrovi víš víc než on... od té doby, co... zarazí se... co se to stalo, tak je tak trochu mimo tenhle svět...
Marie: | Radostně a pyšně: Ach, o Mistrovi já vím snad všechno! Ale zajímavé je, pane Pavle, že teď jsem četla proroka Izaiáše... a... Marta ji přeruší...
Marta: | Přeruší Marii: Marie, vrať se na zem! Ne každý rozumí tomu, co říkáš a čteš. Pán je jistě po cestě unaven, nech ho v klidu najíst, odpočinout a nezahlcuj ho svými složitými myšlenkami... Pavel ji přeruší...
Pavel: | K Martě: To je v pořádku, slečno Marto... Býval jsem farizeus...

Marie:

Ulekne se a podívá se na Marii... přiběhne k ní: 
Už vím, kdo to je – Saul z Tarzu, co pronásleduje křesťany, tomu se říkalo taky Pavel... běž pro Lazara, ať zavolá pomoc...

Pavel:

Rozpačitě: Ne... nemusíte se mne bát... býval jsem největším hříšníkem v celé Izraeli, ale na cestě do Damašku se mi ukázal sám Ježíš, teď jsem zachráněn... jako ... jako ten Zacheus, taky byl zachráněn...
Věřte mi, prosím...

Marie: | Tázavě se podívá na Martu, ta lehoulince přikývne. Obě se vracejí k Pavlovi, Marta nese občerstvení.
Pavel: | ... omlouvám se, že jsem vás tak polekal... chtěl jsem jen říct, že jsem odmala studoval Tóru a Proroky, u Gamaliele, pak u Elimeleka...
Marie: | O Elimelekovi raději nemluvte, ukládá našemu bratrovi o život, protože... ale to je jedno... povídejte...
Lazar: | Pomalu a zasněně (jako by byl v jiném světě) přichází do domu, v ruce má rybářský prut a kbelík.
Pavel: | Protože co?
Lazar: | Nebyl jsem tu a jsem tu...
Pavel: | Ach, dobrý den, vůbec jsem vás neslyšel přicházet... nebyl jste tu, a teď jste přišel, ano... rozpačitě se usmívá a podává Lazarovi ruku. Pavel z Tarzu.

Lazar:

Vůbec si ruky nevšímá. Nedívá se na nikoho, ani na Pavla. 
Nebyl jsem tu a jsem tu...

Marta: | Přiskočí k němu z kuchyně: Dáš si sušenky a víno?
Marie: | Vysvětluje Pavlovi: Víte, on bratr... jak bych vám to vysvětlila...
Lazar: | Zády k Pavlovi: Byl jsem nemocen, zemřel jsem, tři dny jsem ležel mrtvý v hrobě, poznal jsem smrt...
Pavel: | Vylekaně: Cože, smrt? Tak co tu děláte? Duch?

Lazar:

Vždyť to říkám, nebyl jsem tu a jsem tu...
Po třech dnech mé plačící a zoufalé sestry přivedly Ježíše....
Vzbudil mne ze spánku a zavolal mne z hrobu ven...

Pavel: | Přichází k Lazarovi a zkoumá ho, dotýká se ho, zda je z masa a kostí... A jste si jistej, že jste byl mrtvej?

Lazar:

.... dotčeně: Jsem si jistej!
Kdo to neprožije, nepozná...

Lazar si bere sušenky a odchází pryč...
Po cestě ještě dodává k Pavlovi: Nevěříte-li, vyhledejte u Galilejského jezera malou chaloupku, bydlí tam pan Jairos se svou dcerou, i oni vám budou vyprávět...

Marie:

Omluvte prosím našeho bratra, od té doby, co zažil smrt a vzkříšení jaksi není ve své kůži... je napůl tady a napůl tam...
ehm... kde jsme to skončili...

Pavel rozpačitě usedá zpět.

Pavel: | Prorok Izaiáš, co jste o něm chtěla říci? Znám toho proroka...

Marie:

Potěšena tím, že se o její myšlenky někdo zajímá, ale raději se podívá na Martu, ta rozpačitě přikývne.
U proroka Izaiáše se píše o trpícím služebníku.

Pavel: | To vím, padesátá třetí kapitola, ale proč se vám to zdá tak úžasné?
Marie: | Protože když si to čtete, tak zjistíte, že je to o Ježíši... kdybyste ho znal, byl na Golgotě...
Pavel: | Ach ano, proroctví!
Marie: | Ano, proroctví...
Pavel: | Přečtěte kus... ne, vlastně ještě ne... podívá se k Martě: Slečno Marto, nechcete si to také poslechnout?

Marta:

Rozpačitě: Když ... mám tu zaděláno na štrúdl... nemůžu...
Marie ji přeruší.

Marie: | Přeruší Martu: Sestřičko, vzpomeň na Ježíšova slova! Štrúdl ti neuteče...
Pavel: | Pojďte si k nám přisednout a my vám pak pomůžeme nastrouhat jablka a namlít skořici...

Marta:

Rozpačitě si utírá ruce do zástěry, odvazuje si ji a jde si sednout.
Když dosedne, vyskočí a běží zas do kuchyně... 
Marie a Pavel se na sebe podívají a začínají se zvedat, že půjdou za Martou... 
Marta se však vrací: ... pec... musela jsem přiložit, aby nevyhasla, pak by se ten štrúdl... Marie ji přeruší.

Marie: | Přeruší Martu: Pust už ten štrúdl konečně z hlavy...
Pavel: | Nedočkavě: Tak, Marie, teď už můžete číst.

Marie:

Marie předčítá z Bible:
Iz 52, 3 "Hle, můj služebník bude mít úspěch, zvedne se, povznese a vysoko se vyvýší.
 14 Jak mnozí ztrnuli úděsem nad tebou! Jeho vzezření bylo tak znetvořené, že nebyl podoben člověku, jeho vzhled takový, že nebyl podoben lidem.
 ...

Marta:

Schová tvář do dlaní a pláče...
Marie, to to musíš číst, jak hrozné... jak hrozné to bylo...

Pavel: | Položí Martě ruku na záda: Co bylo hrozné?

Marta:

... Jeho tvář... jeho vzhled... bičovali ho, plivali na něj, vysmívali se mu, po obličeji mu stékala krev, do čela měl zaraženy trny z koruny, kterou mu dali na hlavu... cožpak si to zasloužil?...
Zvedne hlavu a vyčítavě se podívá na Pavla: Nikdy, nikdy, rozumíte – nikdy to nepochopím!

Marie si k ní přisedne a hladí ji po vlasech.

Klidněji: Kdybyste ho znal, byl nevinný, nikdy nikomu nic neudělal, dokonce ani ve svém srdci nikdy na nic zlého nepomyslel, satan nad ním neměl nejmenší moc. Byl to Bůh, nevinný, pokorný... každého člověka znal jménem, znal jeho život, duši, nad nikým se nikdy nepohoršil...

Chápete to? Ani nade mnou? On přijímal i ženy, nedělal rozdíl mezi mnou, umorousanou Martou od plotny a bystrým, chytrým a odvážným Petrem. Přijímal i nevěstky, zloděje, vrahy a darebáky... každému dal novou šanci. 

Rozumíte – každý u něj našel nový začátek, kdo se s ním potkal, ten se změnil...

A tohle? Tohle má za to?...

Nechápu, nerozumím....
Schová hlavu do klína...

Pavel: | Podívá se na Marii: Čtěte dál...

Marie:

53:1 Kdo uvěří naší zprávě? Nad kým se zjeví paže Hospodinova?
 2 Vyrostl před ním jako proutek, jak oddenek z vyprahlé země, neměl vzhled ani důstojnost. Viděli jsme ho, ale byl tak nevzhledný, že jsme po něm nedychtili.
 3 Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl, muž plný bolesti, zkoušený nemocemi, jako ten, před nímž si člověk zakryje tvář, tak opovržený, že jsme si ho nevážili.

Marie se dá znovu do pláče...

Marto, má to pokračování...

Přicházejí děti s lucerničkou, zní tichá hudba...

4 Byly to však naše nemoci, jež nesl, naše bolesti na sebe vzal, ale domnívali jsme se, že je raněn, ubit od Boha a pokořen.
 5 Jenže on byl proklán pro naši nevěrnost, zmučen pro naši nepravost. Trestání snášel pro náš pokoj, jeho jizvami jsme uzdraveni.
 ...
 Spatří potomstvo, bude dlouho živ a zdárně vykoná vůli Hospodinovu.
 11 Zbaven svého trápení spatří světlo, nasytí se dny. 

Marta hledí nepřítomně do dálky, zavírá Bibli...

... jeho jizvami jsme uzdraveni...

Pavel: | Nechápavě: Marie, já tomu nerozumím...

Marie:

Trhne pohledem: Marto, Pavle, nechápete – Ježíš je Mesiáš, který prošel všechno trápení, který člověka může v životě potkat – zradu, nenávist, ponížení, potupu, lež, křivé svědectví, nepravé obvinění, mučení, vězení a nakonec i tu nejhorší smrt na světě, pomalou smrt ukřižováním. 
To všechno zažil na vlastní tělo jako Bůh... 
Není už nic, co by Bůh nezakusil na svém těle, není už nic, co by Bůh nepochopil... 
Všechny naše bolesti zná... do všech našich bolestí přichází a je v nich s námi... přichází i do té bolesti největší – do smrti – nejsme v ní sami, On je tam s námi a vyvádí nás ven – do vzkříšení – do svého království...

Chápeš, Marto? On musel zemřít, aby obrátil smrt na svou stranu! 
Chápeš? Teď už není smrt koncem života, teď je smrt začátkem něčeho nového, lepšího, většího....

.... spatříme světlo... Jeho království...

Pavel:

Marie, tvá slova jsou složitá, sám jim dobře ještě nerozumím, ale cítím z nich sílu a naději...

Ale už vás nebudu déle zdržovat, rád bych vyhledal toho pana Jaira...

Píseň: Proč jen mlčíš, Pane (Svítá 267) 

3. Poznal’s, Pane, co je přízeň davu,
v této chvíli žádá život tvůj,
když ti včera provolával slávu,
pro změnu dnes křičí „ukřižuj“. Ref.

4. Dnes jako dřív nad světem kříž stojí,
na tom kříži umírat tě zřím
a odpověď na otázku tvoji
z tvé zsinalé tváře vyčíst smím. Ref. 

Ref: Proč jen mlčíš, Pane,
když zloba lidská život maří,
proč se nezastane
pravdy tvá moc?

1. Když tě jako lotra zatýkali,
moh’s je o své síle přesvědčit,
Petra v dlani meč teď přímo pálí,
a přece’s mu zakázal se bít. Ref.

2. Zakusil’s, Pane, nelidská muka,
když ti důtky záda rozbily,
zakusil’s co umí lidská ruka, 
když člověka pravda rozčílí. Ref.

VII. scéna: Jairova dcera
Pavel přichází k domu, před ním sedí dívka a spravuje rybářské sítě. Nalevo (nebo za polootevřenou oponou, která je dosud zatažena) je postel, kolem černé látky, plačky, svíce...
Pavel: | Dobrý den, jsem tu správně u pana Jaira?
Miriam: | Ano, pane. Vstane, odběhne do domu a zavolá Jaira.

Jairos:

Vychází z domu. 
Dobrý den, člověče, co vás k nám přivádí?

Pavel: | Dobrý den, Pavel z Tarzu.
Jairos: | Aha, ten Pavel, co se na cestě do Damašku setkal s Kristem?
Pavel: | Zaražen: ... ehm... ano, ale jak to, že mne znáte?

Jairos:

Usměje se: Zvěst o Kristu se šíří rychleji než lidské kroky, synu.
Posaďte se, nabídnu vám víno a koláč. 
Miriam, postarej se o hosta.

Oba se posadí.

Tak, co ode mne potřebujete, synu?

Miriam: | Přináší občerstvení.

Pavel:

No, nevím, jak bych to zdvořile...
Jairos jej přeruší...

Jairos:

Poťouchle se usměje: Chcete znát příběh naší Miriam, že? 
Rád vám jej povím...

Roztáhneme část opony, Miriam si lehá do postele (nebo na stůl). 
Jairos přichází k dceři... bere ji za ruku, naklání se k ní...

Služebná: | Je na tom zle, pane. Jestli se nestane nějaký zázrak, večer ji budeme oplakávat...
Jairos: | Zázrak? Kéž by se stal zázrak...
Služebná: | Pane, slyšela jsem o jednom zvláštním člověku. Prý uzdravil mnoho slepých a chromých, třeba by uměl vaší dceři pomoci.
Jairos: | Opravdu? Kdo to je?
Služebná: | Říkají mu Ježíš Nazaretský, tento týden pobýval v Kafarnaum u Petra – je to jeho učedník, však ho znáš, jako malí jste si spolu hráli. Mluvila jsem s jeho tchyní. Prý ji před týdnem Ježíš uzdravil z těžké horečky.
Jairos: | Co mu to udělal, uzdravit tchýni!? To se mezi slušnejma lidma nedělá...
Služebná: | Ale pane, no tak... Petrova tchýně je fajn ženská, pěkně se o celou rodinu stará, Petr je furt v čudu, ještě že ji má...
Jairos: | ... ale pořád je to prostě tchýně...
Služebná: | Pane, nebudeme se tu přece dohadovat o tom, co se má a nemá dělat s tchýněma, jestliže jsou nemocný, když tu vaše dcerka umírá...

Jairos:

No, mimořádně máte pravdu.
Tak kde toho Ježíše najdu?

Služebná: | Včera jsem viděla jeho loď přistávat ve vedlejší vesnici, zkus se tam zeptat.
Jairos: | Dobrá, dohlédněte na Miriam, hned jsem s pomocí zpět.
Služebná: | Ale nemarněte čas, může být už každou chvíli pozdě!

Jairos:

Ze strany přichází Ježíš, jeho učedníci a zástup.
Jairos se rychle namátkou ptá Jana:
Je tu někde s vámi ten Ježíš?

Jan: | Nabručeně: To není žádnej „ten Ježíš“! To je náš Mistr a Učitel!
Jairos: | Nedočkavě: No dobře, nebudeme tu slovíčkařit, je tu někde váš (formálně uctivě) Mistr Ježíš?
Jan: | Ukáže na Ježíše.

Jairos:

Vrhne se Ježíšovi k nohám: Má dcerka umírá, pojď, vlož na ni ruce, aby byla zachráněna a žila!

Kolem Ježíše vznikne tlačenice, lidé ho tahají za roucho.
Volají, že oni taky chtějí, aby s nimi šel domů...

Pavel:

... vstává a snaží se rozdělit dav...
Nechte Ho jít! Nevidíte, že jde o minuty?

Služebná:

... přibíhá a utírá si slzy kapesníkem...
Pane, tvá dcera právě zemřela, teď už jí nic nepomůže...

Může chvíli znít dramatická hudba...

Ježíš:

Neboj se a věř! ... hudba utichá...
Petře, Jakube a Jane, pojďte se mnou, ostatní tu zůstaňte.
Odcházejí.

Když přicházejí k domu, ozývá se naříkání a oplakávání dcery.

Proč ten rozruch a pláč? Dítě  neumřelo, ale spí...

Ze strany přicházejí děti s lucerničkou, zní tichá hudba... zůstávají stát po zbytek scény u lože.

Pavel:

Celou věc sleduje zblízka, nakukuje Ježíši přes rameno...
Pro sebe: Tak to jsem zvědavej, co s ní teď provede, je úplně tuhá, ta už se jen tak neprobere...

Ježíš:

Vstupuje k lóži, bere Miriam za ruku:
Talitha kum, děvče, pravím ti, vstaň! 

Miriam se zvedá z postele.

Dejte jí něco k jídlu a nikde o tom, co se stalo, nemluvte...

Ježíš a učedníci odcházejí...

Pavel: | V šoku sebou praští do židle...
Jairos: | Přichází k němu.

Pavel:

OOOn  ... on ji vzkřísil! To jsem ještě neviděl!
Musí mít opravdu velkou moc...

Jairos:

Co se divíš... Boží syn...
Má moc zachránit... každý žijeme stejný příběh, každý z nás potřebuje zachránit... a On má moc to udělat...

Pavel:

Jakoby jeho poslední slova nevnímal:
Říkáte Syn Boží... 
Nevím, jak se mám zeptat, ale...

Jairos: | Jistě vás napadlo, jak se na zemi octl, že?
Pavel: | Ano.

Jairos:

Rád bych vám k tomu mnoho pověděl, ale jsem si jist, že Marie z Nazareta vám to podá z první ruky...
Její dům ve vesničce Nazaret najdete snadno – podle vůně čerstvého dřeva ... usměje se... její manžel je tesař...

Píseň Spí, vždyť jenom spí (Svítá 303)

2. Tvé, Pane, slovo když začalo znít,
stíny všech plaček chtělo zaplašit.
Dům plný strachu začal bouří řvát,
smích černých mágů dopřál smrti vát. Ref.

3. Vítězství v bouři patří tobě jen,
mágy i plačky sám’s vykázal ven.
Nádherné ticho zázrak provází – 
vstává tvá dcera ze svých nesnází. Ref.

Ref: Spí, vždyť jenom spí,
spí, neplačte spí, to dcera tvá,
ó Pane, sní, že přijdeš k ní 
a v krásném dni, že bude žít.

1. Zástupy plaček a černých rytířů
dům plní zcela, zříš je z vikýřů,
pláčou tam žalem, či snad radostí,
lásce je konec, vítej žádosti. Ref.

VIII. scéna: Narození Ježíše
Pavel přichází do Nazareta, před domem vidí dřevo, zaťuká na dveře...

Marie:

Vykoukne ze dveří: Dobrý den, manžel zrovna není doma. Ale můžete si objednat u mne co potřebujete, přinesu jen papír a tužku...
A odchází do domu...

Pavel: | ... ale...
Marie: | Vrací se s blokem: Ták, už to mám... co si ráčíte přát?
Pavel: | ... hledám cestu Ježíše Nazaretského...
Marie: | Odtrhne oči od papíru: Co, prosím?
Pavel: | Zarazí se: Račte mi prominout, jestli jsem se spletl, pan Jairos mne sem poslal, že prý zde bydlí jakási Marie, co je provdána za tesaře Josefa...

Marie:

... ano, bydlí, ale co vám je po mém synu?
Proč ho všichni nenecháte už jednou pro vždy být!

Pavel: | Zaraženě: Synu? Vy jste tedy jeho matka?
Marie: | Odbude ho: Jo, matka!
Pavel: | Pomalu se vzpamatuje: ... Omlouvám se, samozřejmě chápu, je to vaše soukromí. Mohly by k vám chodit tisíce lidí a chtít vyprávět o tom, jak to bylo s Ježíšovým narozením...

Marie:

Smířlivě: Omlouvám se. Jsem po těch všech událostech trochu přecitlivělá... bylo to těžké období...
... pojďte, posaďte se... všechno vám to budu vyprávět...

Víte, zažít to, jak se díváte svému synu do tváře, vidět zkrvavený obličej, cítit jeho bolest, slyšet všechen ten posměch a potupu... to je pro matku horší než její vlastní smrt...

...je mi jedno, že si na mne lidé ukazují prstem, že se mi zbláznil syn, je mi jedno, že se smějí tomu, co se povídá o jeho vzkříšení, ať si říkají, co chtějí, ale každý večer, když usínám, vidím svého syna... jeho tvář... tak nevinnou, jemnou... pokornou... vidím jeho oči... a stále nemohu uvěřit, že se to stalo...

Pavel: | Ale už je to pryč, ne?
Marie: | Pryč? Vzpomínky nikdy nejsou pryč...
Pavel: | Ale byl přece vzkříšen...

Marie:

Zasněně se kouká do dálky:
Ano... vzkříšen... 
Byl...
Vidím jeho zářící tvář, tak svatou... čistou... novou... tvář, která už nepatří do tohoto světa... vzkříšen... ano... ale do jiného světa, jiného života... tomu ale asi nikdo z nás živých neporozumí...

Podívá se zpět na Pavla:
Omlouvám se, zapomněla jsem, kvůli čemu jste vlastně přišel...
Co byste rád věděl?

Pavel: | ... no, říká se, že Ježíš byl člověk, ale jinde se zase říká, že to byl Bůh. Nějak tomu nerozumím... občas se dokonce vyskytují tací, kteří tvrdí obojí zároveň. Vy jste jeho matka, asi víte, jak to bylo, ne?
Marie: | Usměje se: Hezká otázka... nemůžete ale po ženě chtít učenou odpověď...
Pavel: | Myslím, že můžu, ... v Betanii jsem potkal ženu tak moudrou a sečtělou, že jsem jejím slovům, ač v Písmu patřičně vzdělán, vůbec nerozuměl...

Marie:

... no jó, Marie... mávne rukou
Nejsem však jako ona... ale budu vám vyprávět svůj příběh...

... je tomu už 33 let, co se stala jedna velmi zvláštní věc...

Gabriel:

Přichází středem kostela, v ruce má lucerničku.
Buď zdráva, milostí zahrnutá, Pán s tebou.

Maria: | Poleká se, shodí misku na zem...

Pavel:

Zvedá misku... stoupá si a jde si zblízka prohlédnout anděla.
Sahá na jeho křídla... 
Jé, co to je?

Gabriel: | Neboj se, Maria, vždyť jsi nalezla milost u Boha. Hle, počneš a porodíš syna a dáš mu jméno Ježíš.
Pavel: | ... a-a-a-anděl! ...
Gabriel: | Ten bude veliký a bude nazván synem Nejvyššího a Pán Bůh mu dá trůn jeho otce Davida. Na věky bude kralovat na rodem Jákobovým a jeho království nebude konce.
Marie: | Jak se to může stát, vždyť nežiji s mužem?
Gabriel: | Sestoupí na tebe Duch svatý a moc Nejvyššího tě zastíní; proto i tvé dítě bude svaté a bude nazváno Syn Boží. Neboť 'u Boha není nic nemožného'.
Pavel: | Zajásá: ... Duch svatý... jasně! Duch svatý... že já na to nepřišel dřív!

Marie:

Hle, jsem služebnice Páně; staň se mi podle tvého slova.

Anděl odchází.

Pavel:

K Marii: Už tomu rozumím, z matčiny strany člověk, z Otcovy Bůh, dobrý, fakt vychytaný!

Kde se narodil? Tady u vás v domě? Hrne se ke dveřím.

Marie:

Tady můj příběh, mladý muži nekončí, budu jej vypravovat dále, nebudete-li mi skákat furt do řeči!

Vyprávění pokračuje jako pantomima, hrají malé děti.

Když jsem byla v devátém měsíci, vypsal císař Augustus sčítání všeho lidu. 
Musela jsem se svým manželem Josefem cestovat do jeho rodného města Betléma. 
Z domu vychází Marie a Josef.

Když jsme přišli do Betléma, nikde nebylo už místa k přespání, klepali jsme na hostince, ale všude bylo zavřeno.
Na oponě jsou navěšené domečky, Marie a Josef tlučou, všude je vyhazují.

Pavel:

Nevydrží to a zasahuje do děje: Pusťte ji přece, alespoň jedno místečko, vždyť ta žena je v devátém měsíci! Nemůžete ji vyhodit!

Marie a Josef přicházejí ke chlévu.

Marie: | Nakonec jsme šli hledat nějaké přístřeší v lese, našli jsme malý přístřešek.

Pavel:

Přichází ke chlévu, ohmatává jej, očichává, chytá se za nos, otáčí se k Marii:
Přístřešek? Vždyť je to chlév!

Marie: | Ano, chlév, ale i malý chlívek vás ochrání před větrem lépe než nic.

Marie:

Tu noc se narodil Ježíš.

Chvíle ticha, zní jen hudba... přeruší ji Pavel... hudba utichá...

Pavel:

Vytřeští oči: Co? Tu noc, co jste byli ubytovaní ve chlévě?
To přece nemyslíte vážně...

Marie: | Protože jsme neměli místa, kam bychom Ježíška položili, zavinuli jsme jej do plenek a položili...

Pavel:

Vytřeštěně trhne hlavou: Tak dost! 
Zastavuje scénu, štronzo.
Do jeslí ne! Ženská, nemáte rozum! Víte vy vůbec koho to držíte v rukou.
Svléká si část oděvu (košili, svetr) a žene se k jeslím.
Vždyť je to špinavý, co by na to řekla sociálka!
Samý... ... no, prosím... ovce si to pletou se záchodem...
Vytírá kusem oděvu jesle.

Marie pokládá miminko do jeslí.
Postupně přicházejí lidé – Gabriel, za ním všichni ostatní účinkující, poklekají si postupně jeden za druhým před jesle, sklánějí před Ježíšem hlavu...

Jako poslední přichází Marie, sestra Marty.

Marie, sestra Marty:

Otočí se k publiku: Tu noc se narodil Ježíš, ten jehož ranami jsme uzdraveni. Ten, který nesl naši bolest. Poznal každé lidské trápení. Ten, který přišel do lidské bídy a hříchu, aby zachránil člověka. Jednoho každého člověka... i tebe, Pavle...

... proto ty jesle, Pavle...

... zní hudba... středem kostela přicházejí děti s lucerničkou, pomalu jdou k Pavlovi...

Pavel:

Celé mu to dojde – „cvak“ – užasle kouká na jesle...
Jesle! No jasně! Jesle!
Chvíli setrvá, přicházejí děti, dávají mu lucerničku a odcházejí pokleknout k jeslím...

... pomalu se nasměruje k jeslím a pomaloučku jde, přitom říká:
... on poznal každé lidské trápení a bídu... byly to naše bolesti a starosti, které nesl...

Pokleká k jeslím, hlavu skloní do svých dlaní...
Na chvíli ještě pozvedne hlavu a zvolá k nebi: „Pane, díky za ty jesle!“
Sklopí hlavu...

Přichází kazatel...

Doslov kazatele: | Plnost sama se rozhodla v něm přebývat, aby skrze něho a v něm bylo smířeno všechno, co jest, jak na zemi, tak v nebesích - protože smíření přinesla jeho oběť na kříži. I vás, kteří jste dříve byli odcizeni a nepřátelští Bohu svým smýšlením i zlými skutky, nyní s ním smířil, když ve svém pozemském těle podstoupil smrt, aby vás před Boží tvář přivedl svaté, neposkvrněné a bez úhony - pokud ovšem pevně zakotveni setrváte ve víře a nedáte se odtrhnout od naděje evangelia, jež jste slyšeli, jež bylo kázáno všemu stvoření pod nebem a jehož jsem se já, Pavel, stal služebníkem.

Zapalování svíček – jako vyjádření „docvaknutí“ (každý, kdo chce, může od svíce zapálit malou čajovou svíčku a položit ji do obrazu (??? – kam? – aby nic nechytlo)... zní hudba... chvíle meditace:)

Závěrečná píseň: Přicházíš (Na melodii písně Přicházíš – Zpíváme si písničku 2, 13)

2. Neboj se, bratře milý, 
Běž a dej tu dobrou zprávu dál:
Ježíš přišel mezi lidi,
aby život nový dal. Ref.

3. Pojď Ho s námi vítat, bratře,
jdeme k Jeslím, tak se přidej k nám!
Jako sluneční záře
do srdce nám vejde Pán! Ref.

1. Ježíš za dveřmi stojí,
čeká, až ho pozvem dál.
Potom nám rány zhojí,
radost bude, zmizí žal. Ref.

Ref.:  Přicházíš, Pane, přicházíš, 
radost v srdci mám.
Přicházíš, Pane, přicházíš, 
svůj Pokoj daruj nám.